CORPUL OMENESC Episodul 3
Copilăria, de la nou-născut la prunc.
De la copilaș la prima zi de școală.
Să te târăști, să mergi, să vorbești...
Sunt patru ani de realizări miraculoase.
Corpul uman nu se va mai schimba atât de repede niciodată,
și nu va mai învață atâtea.
Aceasta este povestea acelei perioade deosebite.
''Primii pasi''
Totul începe cu cea mai dificila călătorie din viața noastră:
din pântecele mamei spre lumea exterioară.
Destul de recent, spre sfârșitul secolului 1 9,
un copil din douăzeci murea la naștere.
Moartea nu ierta pe nimeni, inclusiv în familiile regale.
La castelul Windsor, din Anglia...
exista un monument dedicat prințesei Charlotte și fiului său.
La un an după căsătoria din 1 81 6, era însărcinată.
Dar nașterea a fost un dezastru.
Copilașul a rămas blocat în interiorul mamei.
După două zile și două nopți de travaliu,
prințul nenăscut a murit, iar după câteva ore, și prințesa Charlotte.
După moartea lor, coroana i-a revenit reginei Victoria,
iar restul e istorie.
Cu medicina modernă, prințesa Charlotte ar fi supraviețuit,
iar bebelușul sau ar fi devenit rege.
În prezent, în occident mor foarte puțini nou-născuți.
Dar călătoria pe colul uterin, lung de doar 1 0 cm,
e în continuare încărcată de pericole.
Hai, Jane.
Timp de nouă luni, fătul a fost complet echipat pentru viață,
în lumea caldă a lichidului din uter,
bazându-se pe mama sa pentru hrană și oxigen.
Îl așteaptă un șoc violent.
Împinge puternic, Jane.
În timp ce copilul e forțat să iasă prin colul uterin,
urmează să se întâmple schimbări dramatice.
Cheia succesului e chiar trauma nașterii.
E atât de dură încât fătul are nivelul de adrenalină
mai ridicat decât o persoană care suferă un atac de cord.
Acest aflux de adrenalină va forța fătul să respire.
Bravo, excelent. lata-l venind.
Dar chiar și acum, în timpul nașterii,
traheea și plămânii fătului sunt încărcate cu lichid uterin.
Dacă nu sunt golite rapid, se va îneca.
Lichidul se drenează fiind absorbit în pereții plămânilor.
Aerul năvălește înăuntru.
Oxigenul dătător de viata poate intra în vasele de sânge din plămân.
Prima inspirație declanșează alte transformări în micuțul trup.
Gata, Jane.
Bravo, scumpo. Bravo.
Remarcabil, chiar și în această etapă,
inima copilului nu este pregătită pentru a trăi în afara uterului.
Într-unul dintre pereții interiori ai inimii se afla o gaură.
Aceasta deschidere era vitală când fătul pompa sânge spre placenta.
Acum e un dezavantaj.
Sângele care curge printr-o arteră nou deschisă,
va împinge o clapetă de țesut, închizând ermetic gaura vulnerabilă.
Va forma un perete solid,
iar camerele inimii sunt, în sfârșit, complete.
La un adult, pentru asemenea transformări radicale
ar fi nevoie de operație pe cord deschis,
dar aici se întâmpla instantaneu și nevăzute în trupul fătului.
Acesta e miracolul nașterii.
Voi tăia asta...
Poate să taie Richard cordonul ?
E băiat, Bob.
Cordonul ombilical, ultima conexiune cu mama sa, este tăiat.
Prima provocare pentru Bob este să rămână cald.
O video camera termică ne arata părțile cele mai reci în albastru.
Nasul și degetele de la picioarele lui Bob suferă cel mai mult.
Sala de nașteri e mai rece cu 1 5 grade față de uterul mamei.
Un tip special de grăsime se afla pe spate și în jurul pieptului său.
Aceasta grăsime poate fi descompusa pentru a elibera, urgent, căldura.
Dar pentru primele 6 luni de viată,
capacitatea lui Bob de a-și controla temperatura este foarte limitată.
Deocamdată se bazează pe paturi și îmbrățișări.
Acum tremura puțin.
l se mișcă buzele.
Are părul negru, nu ?
- Acele mici semne vor deveni... - Într-un timp foarte scurt.
Trecerea lui Bob prin colul uterin strâmt,
i-a lăsat capul cu o formă ciudată, ascuțită.
Craniul său e așa maleabil,
deoarece cele 22 de oase care-l formează, încă nu s-au sudat,
lăsând spații goale intre plăcile osoase.
Bob n-ar fi reușit niciodată să iasă din pântece,
dacă n-ar fi avut un craniu ce a evoluat într-un asemenea mod.
De acum înainte, Bob va trăi sub supravegherea atentă
a mândrilor sai părinți, Jane și Richard Jeffers.
Călătoria sa temerara în lume s-a încheiat.
E uimitor să vezi că e complet dezvoltat,
în toate privințele, mâini, picioare...
Are un năsuc frumușel.
Are o gură frumoasă și destul de mare.
Totul e perfect, e un miracol.
Nu observi că e zbârcit și celelalte lucruri.
Fata e bine conturata pentru un bebeluș.
Adică are mult caracter.
Într-un mod straniu, arata ca un bătrân mititel.
Cu toate că Bob e neajutorat,
are o strategie fantastică de supraviețuire.
Părinții săi îl considera irezistibil.
Te deranjează scutecul, Bob ?
Te controlează până la un anumit punct, dorințele lor sunt supreme.
Dacă plâng și vor să fie hrăniți, asta trebuie să faci, practic.
Dacă trebuie schimbați...
Nu le poți ignora nevoile pentru că sunt complet dependenți de tine.
Asta e partea cea mai bună, nu ? Un pic de aer proaspăt la funduleț.
E ca și cum Bob și-a fermecat părinții.
Prima fotografie a lui Bob.
Timp de 6 luni, urmărim dezvoltarea rapidă a lui Bob.
După câteva săptămâni de la naștere, are mai multe reflexe.
Un set de reflexe utile care îl ajuta să supraviețuiască.
Te poate auzi ?
Da, tresare la zgomote puternice și mă aude, cu siguranță.
Un bebeluș va încerca să apuce orice atinge.
Micile maimuțe se apuca de blană mamei.
Dar chiar și la oameni, care sunt lipsiți de blană,
reflexul de apucare poate fi folositor.
Îi voi verifica reflexele, bine ?
Reflexul e activat de orice atingere în palmă.
Mana copilului a apucat un deget.
În interiorul mâinii puteți vedea mușchii,
care pot suporta greutatea fătului chiar dinaintea nașterii.
Ca o ironie, cel mai greu de învățat pentru bebeluși, e să dea drumul.
Degetele lor trebuie deschise forțat.
Și degetele de la picioarele lui Bob încearcă să apuce,
o reminiscență de la strămoșii noștri,
primatele, care apucau și cu picioarele.
Aceste reflexe sunt absolut involuntare.
Nu necesită un control conștient
mai mare decât contracția pupilei la lumină.
Ești gata ?
Gata pentru laptic.
Alt reflex îl ajuta pe Bob să găsească hrană.
Cu toate că nu știe de unde vine hrana,
de fiecare dată când ceva îi atinge obrazul,
își întoarce capul dintr-o parte în alta și îndepărtează buzele.
Acesta e reflexul de căutare.
Îl găsește singur, să știți.
Trebuie doar să-i puneți capul în apropiere și-l găsește singur.
Și asta nu e tot.
Laptele produs în sânul mamei,
poate fi activat de plânsul copilului.
E un băiețel adorabil.
Bob nu controlează doar comportamentul mamei sale,
dar îi controlează și corpul.
Ce chip !
Și-a umplut burtica.
Nou-născuții mai au un reflex care e mult mai enigmatic.
E chiar o capacitate atât de ciudată,
încât mult timp nici n-am știut că o avem.
Avem acest reflex doar în primele 6 luni de viață.
Dar ce capacitate !
Se numește reflexul de scufundare,
pentru ca împiedica copilul să respire sub apă.
Se simte chiar mai bine decât mine !
Gura poate fi larg deschisă,
dar intrarea în plămâni e închisă ermetic,
iar apa e deviata prin esofag spre stomac.
Poate și mai uimitoare sunt mișcările copilului.
Nu numai ca mâinile și picioarele au mișcări coordonate,
dar torsul se flexează suficient cât să-l împingă prin apa cam un metru.
Oricum, după câteva secunde, au nevoie de ajutorul adulților
pentru a ieși la suprafața și pentru a lua gura de aer vitală.
Unii cred că aceste capacități vin de la un strămoș îndepărtat
care trăia mai mult în apă.
Alții cred că e o reminiscență a viețuirii în lichidul din uter.
Dar, oricare ar fi originile acestui reflex remarcabil,
s-ar putea să nu aflăm niciodată adevărul.
Deocamdată e un mister încântător.
Pe măsură ce creierul copilului se dezvoltă,
reflexele involuntare sunt suprimate de gânduri și mișcări conștiente.
Asta s-a întâmplat deja cu Max, fratele de 3 ani al lui Bob.
Reflexele nu mai sunt necesare și, în cele din urmă, dispar.
În această lume zgomotoasă,
atât reflexele cât și gândurile conștiente depind de simțuri.
Dar la început, Bob vede foarte puțin.
Contrastul e slab.
Orice e mai departe de jumătate de metru, se vede în ceață,
și ar putea chiar să vadă dublu.
Unul dintre motivele pentru care Bob nu vede bine
e ascuns în ochi.
Un copil foarte mic nu are control asupra mușchilor oculari,
care modifică forma cristalinului.
Cristalinul, colorat aici cu alb, are o formă fixa.
Pentru a focaliza asupra obiectelor depărtate,
micii mușchi din jurul cristalinului îl întind pentru a-l subția.
Va trece o vreme până ce Bob va învăța să facă asta.
Ai să încerci, da ?
Deștept băiat !
În două luni, vederea i se va îmbunătăți.
Se pare că cel mai mult îi place să privească fețele
și cam acum va zâmbi prima dată.
Un moment magic pentru orice părinte.
La început am crezut că încă nu poate să zâmbească,
pentru că a început după trei săptămâni,
și m-am gândit că nu se poate, probabil că e vântul.
Apoi am realizat că el chiar zâmbea la mine,
și a fost foarte plăcut.
A fost... zâmbește, zâmbește !
Zambitul și recunoașterea zâmbetului sunt importante pietre de hotar.
O echipă din Londra studiază ce se întâmpla în mintea acestei fetițe,
pentru a vedea cum zâmbește.
Ești un bebe foarte cuminte.
Foarte zâmbitor.
Măsoară activitatea electrică din creier,
când ea privește fete diferite.
O fată supărată.
O fața zâmbitoare.
Și o fată cu capul în jos.
Modelul undelor cerebrale dovedește că bebelușul o vede ca o fată,
indiferent de poziție.
lar după o fracțiune de secundă, se uita la emoția afișată pe fată.
lar aceste două sarcini se întâmpla în zone diferite ale creierului.
Ați putea crede că un creier de bebeluș
e identic cu cel de adult, dar e mai mic.
Dar nu e așa.
Un creier de bebeluș e departe de a fi definitivat.
Tot timpul se fac conexiuni noi între sutele de miliarde de neuroni.
De-a lungul prunciei, creierul e ''sculptat'',
deci experiența din primii ani de viață
va determina conformația creierului adult.
Dezvoltarea creierului e atât de solicitantă,
încât este alimentată de mai mult de jumătate din hrana consumată de Bob.
Pentru a asigura atâta energie,
este esențial să consume și altceva decât lapte.
Pentru a mânca hrană solidă, începe o activitate sub gingii.
Primii săi dinți vor crește din minusculi muguri dentari
ascunși în maxilare cu mult timp înainte de a se naște.
Dar vor ieși din gingii abia după primele 6 luni.
Pentru prima dată, timp de 40 de zile,
a fost filmat acest eveniment spectaculos.
Nu-i de mirare că bebelușii plâng când le ies primii dinți.
La naștere, Bob era un mic ghemotoc de reflexe și membre neputincioase.
În următoarele 6 luni, a crescut mai repede decât o va mai face vreodată.
Și-a dublat dimensiunea.
Dar nu a crescut doar în greutate.
Mai puțin evident e că i s-a dezvoltat mintea.
Pentru prima dată are control asupra mâinilor,
pe care le întinde ca să apuce obiecte.
Își transforma dorințele în acțiuni, semn al dezvoltării personalității.
La această vârstă, un copil e pregătit
pentru următorul pas important.
Mobilitatea.
Cu o etapă în fața lui Bob este Zak Troullous.
Zak are deja 7 luni și trăiește în Londra.
În următoarele câteva luni,
va face primii pași și va spune primele cuvinte.
Dar deocamdată, nu se întâmpla nimic.
Pare să se dezvolte normal.
Și asta e minunat.
A încercat să se ridice trăgându-se cu mâinile ?
Când stă jos, ar merge înainte dar ar cădea în față.
Așa că e puțin speriat.
Acum, când stă jos, e un moment potrivit
ca să se gândească dacă împrejurimile sunt sigure pentru el.
Pentru ca totul are tendința de a merge direct de la mâna la gură.
Da, știu.
Gura lui Zak e cea mai sensibilă parte a corpului său.
Limbă e înțesată cu terminații nervoase.
De aceea, copiii își folosesc gura ca să exploreze lumea.
Dar domeniul explorabil al lui Zak e limitat.
Încă are nevoie de părinții săi pentru a se deplasa.
Lucrurile vor trebui să se schimbe.
De obicei, asociem târâtul cu reptilele.
Gândiți-vă la mersul clătinat al unei șopârle.
De fapt, e o bună modalitate de deplasare.
Toate mișcările corpului omenesc
sunt surprinzător de complicate și dificil de analizat.
Dar dacă vreți să înțelegeți mișcarea,
trebuie să o analizați.
La asta folosesc toate aceste repere.
Pot fi urmărite pe calculator,
pentru a dezvălui mișcarea scheletului.
E singura cale de a urmări
chiar și mișcarea aparent simplă a unui membru.
Zeci de oase și articulații care se mișca în armonie.
Chiar și o siluetă ce bate din palme e ceva strict uman.
Acest bebeluș folosește târâtul în diagonală,
mișcând simultan membrele opuse.
Mâna dreaptă, piciorul stâng, apoi mâna stângă și piciorul drept.
Mâinile absorb socul impactului, iar puterea e asigurată de picioare.
Viteza maximă a unui bebeluș care se târăște e de 2 km/h.
lar distanța medie pe care se târăște un bebeluș
e de vreo 200 metri pe zi.
Analiza computerizată a identificat șapte tipuri diferite de târât.
Târâtul de elefant este când e mișcat doar un membru.
Dar târâtul în diagonală este cel mai folosit.
Este foarte eficient, combinând viteza cu stabilitatea.
Acest mod de tarat durează o vreme până este deprins,
așa cum descoperă Zak.
Se târăște încet.
Dar încă se mai clatina.
În fiecare zi, merge tot mai bine.
Coordonare slabă. Știți asta când cade.
Are nevoie de mai multă siguranță.
Înainte îl puneam jos și îi dădeam câteva jucării,
el se juca iar eu mă duceam în bucătărie pentru câteva minute,
și știam că nu se va mișca de acolo.
Dar acum, pentru că se târăște, o ia spre scări,
și trebuie să-l supraveghez în fiecare clipă.
Înainte de a începe să se târască, lui Zak nu-i era frică de înălțime.
Acum e tot mai temător.
Acum îți vom pune greutatea.
La o universitate din America,
Karen Adolph experimentează cu copii care se târăsc,
pentru a afla cum se descurca pe pante înșelătoare.
Ca o încercare în plus, bebelușii sunt îngreunați cu 2 kg de plumb.
Apoi ajung la aparat.
Mama își cheamă fiica de la celălalt capăt al rampei.
Hai, Natalie.
O dată ce a stabilit destinația, copilul analizează vizual panta.
Îi confirma înclinația, atingând-o atent cu mâinile.
Karen a descoperit că pot aprecia unghiul unei pante sigure
până la 2 grade, o mică fracție din unghiul total al pantei.
Dacă decid că e prea abruptă, își modifica modul de tarare,
coborând chiar cu spatele.
Târâtul nu se rezumă doar la modul de tarare,
dar la ce poate fi coborât.
Dacă e prea abrupt,
bebelușul va ocoli pantă cu înțelepciune.
Oricum, adevărată revoluție în deplasare urmează să vină.
Zak, ai să mergi până la tati ?
Ai să reușești ?
Zak are 1 1 luni.
Ne va arăta ce au simțit oamenii în 3,5 milioane ani de evoluție,
o dorință copleșitoare de a se ridica în două picioare
și de a-și eliberă mâinile.
Ai să mergi până la tati ?
Zak are deja puterea de a se ridica având un mic sprijin.
Dar abilitatea de a merge nu sta numai în picioare
ci și în interiorul urechii.
La capătul canalului auditiv se afla oasele cu care auzim.
Dincolo de ele se afla organul de echilibru.
Organul de echilibru e un miracol ingineresc,
alcătuit din trei tuburi circulare, pline cu lichid.
Prinse pe pereții interiori ai tuburilor sunt mici firișoare.
Când Zak se mișca, se mișca și firișoarele,
spunându-i poziția capului.
Cele trei tuburi au fiecare câte o orientare,
care detectează cele trei mișcări de bază în spațiu.
Rostogolire, aplecare și rotire în plan orizontal.
Acest dispozitiv îi va permite să facă primii săi pași.
Când realizează că nu se mai ține de nimic
și că stă pe propriile sale picioare,
înțelege ce face, se sperie și își pierde complet echilibrul.
Dar încearcă, e un luptător. Continua să încerce.
Au trecut 1 2 luni foarte lungi pentru Zak.
Să învețe să se târască și apoi să stea în picioare
au fost realizări importante.
Zak poate acum să meargă singur.
E dependent de noi experiențe.
La fel cum mâncarea e hrana pentru dezvoltarea fizica,
experiență e hrana pentru dezvoltarea creierului.
Chiar dacă merge, Zak se afla în fața unei alte bariere
pentru progresul viitor.
lmaginati-va cum e pentru un prunc să înțeleagă atât de puțin
din ce se întâmpla în jurul său.
Să se simtă pierdut și exclus din societate.
Cel mai apropiat sentiment e când mergem în vacanță în străinătate.
Problema e că nu rezolvi prea multe cu mimatul și arătatul cu degetul.
Mă poți duce la piramide ?
Copil fiind, îți lipsește un mod precis de a-ți explica dorințele,
ceea ce simți, ceea ce vrei,
sau alt mod de a le spune părinților ce să-ți aducă.
Bineînțeles, ai nevoie de cuvinte.
Fiecare civilizație umană a depins de cuvinte,
fie ele vorbite sau scrise, că aceste hieroglife.
Cuvintele și limbajul sunt cele mai importante lucruri
pe care un copil le va învăța vreodată.
Nu doar cuvinte ca să descrii lucrurile pe care le arăți,
dar cuvinte care să descrie lucruri abstracte:
trecutul tău, viitorul tău, temerile tale, speranțele tale.
Cuvinte care să descrie descoperiri și idei.
Să le transmiți altor oameni, din generație în generație,
mărind permanent bogăția cunoștințelor omenești.
Întreaga noastră civilizație e construită pe baza limbajului,
dar a început atât de simplu.
Mama.
Pare un miracol ca Zak, în vârstă de 1 5 luni,
poate începe să stăpânească puterea complexă a limbajului,
un sistem simbolic de o flexibilitate infinită,
dar încă mai are nevoie de scutece.
Bravo.
Și mai impresionant este ca Zak învăța engleza
și limba părinților săi, greacă.
Când copiii învață să vorbească,
ei folosesc o cu totul altă zonă a creierului
decât adulții care învăța o limbă străină.
De aceea e atât de ușor pentru copii și dificil pentru adulți.
Dar nu doar creierul lui Zak îi da această putere.
Un nou-născut are o cale vocală ca oricare animal.
Laringele, un tub aflat în capătul plămânilor,
poziționat foarte sus, în spatele gâtului.
E ca un tub de respirat,
deasupra fluxului de lapte ce coboară spre stomac
Aceasta aranjare ingenioasă
îi permite bebelușului să respire și să sugă în același timp.
Dar laringele fiind situat atât de sus,
nu poate efectua principala sa funcție:
vorbirea.
Când Zak a făcut un an,
laringele trebuie să fi coborât cu 3 cm mai jos.
Zackie, unde e mami ?
Laringele coborât are acum alt nume, cutia vocală.
Având mai mult spațiu în spatele gâtului,
cutia vocală poate scoate o extraordinară varietate de sunete.
Când aerul trece prin spațiul dintre corzile vocale
le face să vibreze.
Cu cât sunt mai întinse corzile, cu atât e vocea mai subțire.
lar sunetele finale sunt modelate de mișcări fine ale limbii.
Pentru a crea un singur cuvânt inteligibil,
Zak trebui să coordoneze peste 30 de mușchi diferiți.
Din nefericire, această coborâre a cutiei vocale
face ca oamenii să fie foarte vulnerabili la înecatul cu mâncare.
Dar ca specie, această problemă ocazională
e depășită de puterea limbajului.
Laringele uman a evoluat astfel
încât se modifică în concordanță cu necesitățile etapelor vieții.
Zak poate să comunice, în sfârșit.
În anul precedent, Zak a progresat de la bebeluș la copilaș,
dar ritmul schimbărilor e constant.
Dacă ne uitam înainte cu un an,
vom vedea un copil care iarăși a gonit înainte.
Mă numesc Moiră.
Minunat !
la te uita. Foarte bine.
Bate palma pentru amândoi.
Această fetiță are 2 ani și jumătate.
Moiră locuiește într-un cartier liniștit din New Jersey.
Ca toți copilașii, învăța câte 1 0 cuvinte pe zi.
Părea destul de rapid că era în stare să comunice
sau să descrie lucrurile detaliat.
Părea foarte rapid.
Mulțumesc.
La un moment dat, crezi că este capabilă să reacționeze cu cuvinte
și e uimitor când poate să ia cuvintele
și să se gândească la viitor și la ce poate fi posibil.
Știi ce e asta de aici ?
- Ce este ? - Curcan.
Da, îți plac curcanii ? Poți să imiți sunetul ?
Gluglu.
Moiră n-a mai văzut niciodată un pui de cerb
și nu știe cuvântul.
Aceasta e prima dată când îl va rosti.
Știi cum se spune la așa ceva ?
Unii oameni le spun ''bambi'', dar asta e din film, nu ?
Se numesc căprioare.
Poți să spui cuvântul ?
- Căprioară. - Da, căprioara.
Nu numai ca Moiră e un burete uriaș care absoarbe cuvintele noi,
dar știe automat cum să le folosească în propoziții corecte.
Copiii au o deprindere instinctiva pentru limbaj
și folosesc corect gramatica, aproape tot timpul.
Dar greșelile ocazionale sunt elocvente.
Se întâmplă aproape de fiecare dată când gramatica e neregulată.
Moiră, dacă am o omidă,
și am încă o omidă, am două ce ?
Două... două omide.
Două omide ?
Mai e un cuvânt pentru pluralul la omidă ? Ți-l amintești ?
Două...
Omi...
Omizi.
Două omizi, așa e.
Foarte bine. Bravo.
Moiră a creat cuvântul ''omide'' doar punând un E la sfârșit.
Era imposibil să imite cuvântul după un adult,
pentru că nu l-au folosit niciodată.
În schimb, a aplicat regula logică pentru a forma pluralul
și trebuie să i se explice excepția.
Deci de ce copiii mici învața cuvintele atât de repede ?
Teoria este ca, de-a lungul evoluției,
copiii mici au fost întotdeauna în fața unor mari pericole.
Cu cât mai repede învățau limbajul
și cu cât mai bine înțelegeau avertizările,
aveau șanse mai mari de supraviețuire.
În același fel în care scoica a evoluat, apărându-se cu carapacea.
Copii, aveți grijă la apă, veniți înapoi.
Dar limbajul nu e doar un simplu truc, cum e carapacea scoicii,
puterea și flexibilitatea sa sunt unice.
A dat naștere complexului nostru mediu social,
dându-ne avantajul decisiv asupra altor animale.
Alături de limbaj, copiii învață alta abilitate
căreia adulții rareori îi acorda multă atenție.
Când ne uitam într-o oglindă, ne dăm seama că e reflexia noastră.
E atât de simplu că pare ridicol.
În realitate, chiar dacă abilitatea de a înțelege oglinda pare firească,
suntem unul dintre puținele animale care au idee ce se întâmpla cu ele.
O maimuță nu se recunoaște într-o oglindă.
Dar un cimpanzeu poate.
E interesant că este o abilitate cu care nu ne naștem.
Julia, de 1 4 luni, ignora vopseaua roșie de pe nasul ei.
Nu-și recunoaște reflexia,
deoarece încă nu are simțul de sine.
Juliei îi lipsește conștientă de sine.
Spre deosebire de Moiră, care are un an în plus.
Da. Uită-te...
Moiră folosește de asemenea și cuvinte ca: eu, mie, a mea,
demonstrând că acum e conștientă de sine,
că e o persoană separată de ceilalți.
Cine e acolo ?
Tu și eu.
Tu...
și eu.
- Și eu ? - Da.
Din nefericire, există și o parte întunecată a conștientei de sine.
Adu rechinul înapoi, te rog !
Nu ! Rechinul se întoarce.
Mulțumesc mult.
Uneori, Moiră e agresivă, pentru a obține ce vrea.
Aceasta e cealaltă personalitate, când e conștientă de dorințele sale
și are limbajul de a le exprimă foarte clar.
Toate schimbările în viziunea Moirei asupra lumii
au loc datorită modificărilor din creierul său aflat în dezvoltare.
Abilități diferite, că limbajul și conștientă de sine,
revendica zone specifice din creier.
Dar încă lipsește ceva.
E o serie de dezvoltări care vor dura doi ani,
și e vorba de înțelegerea cu alți oameni.
James e un copil vioi de 4 ani, care locuiește în Philadelphia.
Dar e neobișnuit că are doi frați care au exact aceeași vârstă.
Sean și Evan.
Lui James îi vom spune atletul nostru.
E foarte atletic, destul de puternic,
se comporta cam ca un frate mai mare,
deoarece este atât de avansat.
Pe de altă parte, Evan e diferit, e foarte capricios.
Îi vom spune artistul capricios.
lar Sean e cel mai mic dintre cei trei
și cred că din această cauză învața să compenseze puțin.
Îi vom spune politicianul, deoarece e obișnuit să negocieze
pentru ceea ce dorește și în general e mai tolerant.
Învățarea și respectarea regulilor
face parte din înțelegerea cu ceilalți și adaptarea în societate.
Avem câteva reguli bazate pe interacțiunea lor.
Știți mai ales...
Nu aveți voie să vă bateți. Nu vă jucați pe scări.
Nu va loviți, nu vă trageți de păr.
Fără lovituri, fără lupte, fără mușcături, fără zgârieturi.
Nu, nu...
Și dacă vreunul scapa de sub control,
ajunge în camera lui, singur.
James.
Ai voie să iei fursecurile alea, acum ?
Nu, nu e bine. Fursecurile sunt pentru acum ?
Nu, sunt fursecuri speciale, sunt pentru mai târziu.
Nu, nu e bine.
Acum pune fursecurile înapoi.
Încălcarea regulilor îl face să se rușineze.
Priviți poziția clasică, cu umerii aduși și capul aplecat.
James știe că a greșit.
Începe să dobândească o conștiință.
Dar imediat ce copiii sunt învățați regulile,
ei descoperă un mod de a le ocoli.
Minciuna începe surprinzător de devreme.
Dar până de curând, a fost aproape imposibil de studiat.
Psihologul de copii Michael Lewis,
a creat un test ingenios pentru a dezvălui mai mult despre minciună.
El și mama copilului pe care îl studiază
se ascund după o oglindă prin care pot vedea doar ei.
Aici am o jucărie.
O voi dezveli, dar nu vreau să te uiți la ea,
vreau să te uiți drept înainte.
Nu te întoarce, nu trage cu ochiul.
O voi dezveli și o voi porni, dar nu te uita.
Trebuie să iau ceva, am lăsat ceva pe hol.
Trebuie să iau ceva, deci mă întorc într-un minut,
dar nu vreau să te uiți la jucărie când sunt plecat.
Uită-te drept înainte.
Când mă întorc, o să ne jucăm, dar nu te uita până mă întorc.
Nu trage cu ochiul.
Ce crezi că o să facă ?
Cred că va minți, se va uita.
- Se va uita ? - Da.
- Și apoi va minți ? - Da.
Bine, hai să vedem.
Se abține.
Ochii încep să...
o să arunce o privire.
Bine.
Trebuie să vă spun că 70% dintre copiii de 3 ani se uita,
și dacă se uita, aproape toți vor minți.
Te-ai uitat ?
Nu ? Vrei să te întorci și să te joci cu ea ?
Hai, poți să te întorci și să te joci cu ea.
Ai avut dreptate. Se uita și apoi mint.
Și mint pentru că nu vor să aibă necazuri.
Dacă ne gândim, are sens.
Nu e doar că nu au făcut ceva corect,
dar pot fi pedepsiți.
Așa se dovedește că cei mai inteligenți copii
nu sunt cei care spun adevărul, ci cei care mint.
Bine, nu te uita.
Și e adevărat.
La această vârstă, cu cât Ql-ul e mai ridicat,
cu atât e mai probabil să mintă.
Pentru a minți deliberat, acești copii trebuie să fie siguri
că profesorul nu știe dacă ei s-au uitat sau nu.
Te-ai uitat la ea ?
- Nu. - Nu. Bine.
Recunoașterea faptului că ceilalți oameni
au păreri diferite și alte idei decât ale tale
nu e doar folositor pentru minciunile ocazionale,
e o etapă esențială.
Toți copiii au nevoie să treacă prin ea înainte de a fi pregătiți
pentru lumea adulților.
Savanții o numesc teoria minții. Nu e chiar atât de dificila cum pare.
E capacitatea noastră umană de a înțelege
cam ce gândește altcineva.
Pentru asta, trebuie să realizăm ca fiecare dintre noi
are dorințe și intenții diferite, simpatii și antipatii.
Gândurile și dorințele mele
nu sunt neapărat aceleași cu ale voastre.
Toți o facem fără să fim conștienți de asta,
e piatra de hotar a tuturor relațiilor noastre cu ceilalți.
Dar, la vârsta de 3 ani,
acești copii sunt prea mici ca să o fi învățat deja.
Tripleții au doar 4 ani și li s-a dezvoltat teoria minții.
De exemplu, v-ați ascunselea.
Dacă vă gândiți, e un joc destul de complex.
Băieții știu că tatăl lor nu-i va putea vedea,
dacă se ascund cum trebuie.
Realizează că viziunea lui asupra lumii poate fi diferită de a lor.
Teoria minții e chiar mai importantă pentru a înțelege poveștile.
Pentru a înțelege ce se întâmpla în Alba ca Zăpada,
tripleții trebuie să realizeze că alți oameni văd lumea diferit.
Curând, Albă ca Zăpada a auzit o bătaie în ușă
și s-a dus la fereastra fără să se gândească la sfatul piticilor.
Majoritatea copiilor mai mici de 3 ani
vor presupune că Alba ca Zăpada știe tot atât cât știu și ei.
Ca marul e otrăvit și că nu trebuie să-l mănânce.
Asta face povestea lipsită de sens.
Dar tripleții știu mai bine.
Ce i-a dat bătrâna ?
Un măr.
Dar ce era, de fapt ?
Un măr otrăvit.
Ce a crezut Alba ca Zăpada că era ?
- Sean ? - Un dar.
Un dar. Cine a fost ?
Regina cea rea.
Regina cea rea, care ce încerca să facă ?
Să-i facă rău Albei ca Zăpada.
Încerca să-i facă rău. Făcea un lucru bun ?
Făcea un lucru rău.
Înțelegerea motivelor altora, în povești sau în viața reală,
pare evident pentru noi.
Dar e un punct de cotitură în dezvoltarea fiecărui copil.
Scanând activitatea cerebrală a oamenilor,
a fost posibil să fie identificată partea din creier
unde se dezvolta teoria minții.
Spunând povești care au nevoie de ea,
această zonă aflată chiar în fata creierului,
se aprinde efectiv.
La tripleți, conexiunile cerebrale de aici sunt aproape complete.
Teoria minții e ultima piesă a puzzle-ului.
Marchează trecerea de la pruncie la copilărie.
O dată ce un copil a înfăptuit-o,
lumea nu va mai fi niciodată la fel.
Le vom duce dorul când se vor duce la scoală,
deoarece mare parte din timpul și energia noastră
se consumă în creșterea lor.
E iarăși melodia noastră preferată, puteți să cântați împreună cu ea ?
Avem sentimente amestecate,
adică ar fi grozav să avem ceva timp liber,
dar pe de altă parte e destul de înfricoșător,
să-i trimitem în lume, să fie independenți.
V-ați făcut ghiozdanele ?
Stai așa, tu urmezi, uriașule.
Să aveți o zi bună, bine ?
Bine.
Am să vă privesc când veți urca treptele alea mari.
Țineți-vă de balustradă și să fiți cuminți la școală.
După doar 4 ani, tripleții au trecut prin toate provocările
pe care li le-a dat viața.
Pa !
Să meargă, să vorbească,
să înțeleagă gândurile altora.
Sunt pregătiți pentru următoarea etapă a vieții lor.